Szabad akaratunkból megszerezhetjük és elveszíthetjük-e az üdvösségünket?
I. Bevezető gondolatok 
II. Az elbukás tanát alátámasztó igék 
III. Az elbukás tanával szembeállított igék és érvek 
I. Bevezető gondolatok 
1. Hegyi András baptista lelkész írta az ébredés késésének okairól: "Talán csak nem a papságnak kellene elkezdeni a bűnbánatot? A közmegbecsülésnek örvendő vének kezdjék? Csak nem az Isten népe törjön össze legelébb? Mi, keresztyének? Spurgeon mondta: 'Mikor a hívők bűnbánatot tartanak, a világ fiai megtérnek'" (Jóel 1,13-15; 2,17). Szabó Imre "Sírjanak a papok" c. önéletrajzának elolvasásakor (melynek címe a fenti Igéből ered) az a benyomásom támadt, hogy a II. világháború utáni ébredés (részben) azért ért véget, mert a hívők elfogadták a kommunista hatalommal való megalkuvást. Ma szerintem főleg az hátráltatja az ébredést, hogy elfogadjuk a világgal való megalkuvást, nem törekszünk komolyan a szentségre. 
2. A protestánsoknál jelentős szerepe lehet ebben annak, hogy Luther és Kálvin igen szigorúan értelmezte Isten abszolút szuverenitását és ebből következően a predesztináció (eleve elrendelés) bibliai tanát - melyet ma már kevés evangélikus és református értelmez így, de ennek hatásai máig érezhetők. (A katolikusok ismerik a halálos bűn fogalmát, de a gyakorlatban többnyire abban reménykednek, hogy a [valójában nem létező] "tisztítótűz" révén majdcsak bejutnak valahogy a Mennybe.) Luther és Kálvin szerint Isten úgy választott ki egyeseket az üdvösségre, másokat a kárhozatra, hogy az ember nem dönthet efelől, nincs szabad akarata, sőt nem tud semmi jót tenni. Ha ez így lenne, akkor mindenki próféta volna. Ugyanis nemcsak azt tudom "megjövendölni", hogy a következő másodpercben fölemelem vagy leengedem-e a kezemet, hanem azt is, hogy tökfejnek nevezek-e valakit vagy sem - ez pedig már nemigen nevezhető erkölcsileg semleges cselekedetnek. Ha pedig valaki azt állítja, hogy az ember keze csak az örök üdvössége vagy kárhozata tekintetében van megkötve, az nagyon furcsa képet fest a szerető Istenről. Ennek nemcsak a logika és a józan ész mond ellent, hanem a Biblia is: pl. "félelemmel és rettegéssel munkáljátok üdvösségeteket" (Fil 2,12); továbbá ld. a számtalan bibliai felszólítást, melyekben Isten megtérésre és a jó cselekvésére hív minket. A saját erőnkből nem tudunk megtérni, de Isten mindenkinek megadja ehhez a szükséges segítséget (ezt nevezte Wesley megelőző vagy előzetes kegyelemnek), és csak rajtunk áll, hogy elfogadjuk-e. 
3. a. De ha valaki egyszer döntött Isten mellett, akkor már mindegy, hogy mit tesz később, sehogy sem kárhozhat el? Ez a tévedés szintén a fenti tan következménye: ha valakit Isten az üdvösségre választott ki, akkor akarattal sem veszhet el - mondják -; ha eltévelyedik az igazságtól, akkor vagy sosem tért meg igazán, vagy csak átmenetileg, illetve látszólag jár rossz úton. Teljesen bolondnak nézzük Istent és az embereket? Mesterei vagyunk az önáltatásnak! Főként azt látom elképesztőnek ebben az álláspontban, hogy a kereszténységből egyirányú utcát csinál, a megtéréskor elvéve a döntési szabadságunkat. Vagyis ha valaki "rábólint" egy felismert igazságra, többé nincs visszatérés: Isten akár akarata ellenére is beviszi a Mennybe. Én nem ilyennek ismerem Istent: ő meghagyja a szabadságunkat a döntésekhez, és ahhoz is, hogy megtapasztaljuk azok következményeit. Azt hiszem, bárki beláthatja az üdvösség elveszíthetőségének igaz voltát - ahogy velem is történt, miután kb. 10 évig hittem és vallottam az üdvösség elveszíthetetlenségét -, ha elfogulatlanul olvassa a Bibliát, pl. az alábbi igehelyeket (részletesebb kifejtésüket ld. lejjebb): Gal 4,11; 5,4; 1Tim 1,19k; 4,1; 5,14k; 6,10.20k; Zsid 3,12-14; 4,1.11; 6,4-8; 10,26-31.35-39; 12,15.25.29; Jak 1,15; 2Pt 2,20k; 1Jn 5,16k; Ez 18,24; Mt 7,21; 10,21k; Jn 15,1-6; 1Kor 15,1k; Kol 1,22k. 
b. Az üdvösség elveszíthetőségével kapcsolatban az az egyik leggyakoribb félreértés, hogy ez a cselekedetek általi üdvösséget jelenti, vagy az következik belőle, hogy az üdvösségünk a cselekedeteinktől függ. Szó sincs róla! Az üdvösségünk egyedül a Krisztusba - az ő vérébe, engesztelő áldozatába - vetett hitünktől függ (amely áldozat minden bűnünkre elegendő), vagyis "kegyelemből van..., nem cselekedetekért, hogy senki se dicsekedjék" (Ef 2,8k; vö. Róm 3,25). Inkább arról van szó, hogy a tetteink a hitünk KÖVETKEZMÉNYEI, velejárói, így mutatják, jelzik, hogy van-e igazi (élő, üdvözítő) hitünk - mert "a hit... halott cselekedetek nélkül" (Jak 2,26; vö. 17. v.). Jézus is a tetteinknek megfelelően fog megítélni minket (ld. a juhokról és kecskékről szóló példázatát: Mt 25,31kk). Mivel a megtéréskor a szívben végbement változás nem feltétlenül nyilvánul meg azonnal láthatóan, külső tettekben (néha ezekre nincs is lehetőség, pl. hirtelen halál miatt), talán pontosabb a másik oldalról megközelíteni a dolgot: ha valakinek a "megtérést" követő tettei a keresztény hittel ellentétesek, az valószínűleg azt mutatja, hogy az illető valójában nem tért meg, függetlenül attól, amit gondol vagy mond. A cselekedetek általi üdvözülés és az üdvösséget igazoló cselekedetek közti finom különbséget jól érzékelteti Wesley pl. "A pusztai állapot" c. 46. prédikációjában, különösen annak II.2. pontjában. 
4. Sokan (különösen a nem hívők közt) igazságtalannak tartják azt az elképzelést, hogy Isten csak azokat üdvözíti, akik rábízzák magukat Jézus Krisztusra. Teljesen igazuk volna, ha ez azt jelentené (amint azt a manapság szokásos "hígított" evangelizációkon sugallják vagy állítják), hogy az üdvösséghez elég megismerni néhány egyszerű igazságot (az evangélium néhány pontból álló kivonatát), majd elmondani egy imádságot, vagy más módon "rábólintani" a megismert igazságra, s ha ez a döntés "őszinte" volt, akkor többé nincs visszaút: az ember üdvözülni fog - ha akarja, ha nem. S ha később mégis a legrosszabb hitetlen módján él (akár haláláig), akkor hiába élt esetleg évtizedeken át a legnagyobb szent módjára (sajnos ilyesmire is van példa), kénytelenek azt mondani, hogy vagy mégsem döntött őszintén, vagy Krisztus valami titokzatos módon benne rejtőzik, és végül üdvözíteni fogja őt. Bizony, Isten igazságos: azon "szerencsések" között, akiknek volt alkalmuk megismerni az Evangéliumot, éppúgy kevés az igazi hívő, mint azok között, akik nem hallottak róla. Ő azokat üdvözíti, akik "állhatatosan jót cselekedve" (Róm 2,5kk) kitartanak Mellette. 
II. Az elbukás tanát alátámasztó igék 
Most vizsgáljunk meg közelebbről néhány Igét az említettek közül elfogulatlanul, mindenféle teológiai csűrés-csavarás és előítélet nélkül, a szöveg egyszerű, természetes értelmét kutatva, és szem előtt tartva, hogy mindegyiket HÍVŐKNEK írták! 
1. "Akik törvény által akartok megigazulni, elszakadtatok a Krisztustól, a kegyelemből pedig kies[te]tek" (Gal 5,4; vö. Károli). Más szóval a hívők a hitből való megigazulás evangéliumát elutasítva elszakadhatnak Krisztustól, s kieshetnek Isten kegyelméből. 
2. "Tartsd meg a hitet és a jó lelkiismeretet, amelyet egyesek elvetettek, és ezért a hit dolgában hajótörést szenvedtek" (1Tim 1,19). A meglévő hitet tehát a jó lelkiismerettel együtt el lehet vetni, hajótörést szenvedve a hitben; továbbá tévtanításra hallgatva el lehet szakadni tőle: "A Lélek/Szellem pedig világosan megmondja, hogy az utolsó időkben némelyek elszakadnak a hittől, mert megtévesztő szellemekre és démoni tanításokra hallgatnak" (1Tim 4,1; vö. 5,14k). Később az apostol hozzáteszi, hogy a hittől eltévelyedhetünk azáltal is, ha szeretjük a pénzt (az anyagi javakat), vagy elfogadunk "szentségtelen, üres beszédeket és ellenvetéseket": "Mert minden rossznak gyökere a pénz szerelme, amely után sóvárogva egyesek eltévelyedtek a hittől, és sok fájdalmat okoztak önmaguknak" (1Tim 6,10.20k). 
3. "Vigyázzatok, testvéreim, senkinek ne legyen közületek hitetlen és gonosz szíve, hogy elszakadjon az élő Istentől... Mert részeseivé lettünk a Krisztusnak, ha azt a bizalmat, amely kezdetben élt bennünk, mindvégig szilárdan megtartjuk" (Zsid 3,12-14). Tehát az egykori hívők hitetlenül elszakadhatnak Istentől, ha nem tartják meg mindvégig a belé vetett bizalmat (hitet). Amint a Zsid 3,18-4,11-ből és sok más igéből is látszik, a Biblia a hittől elválaszthatatlannak tartja az engedelmességet, szinte szinonimákként kezelve a kettőt (pl. Zsid 5,9; Jak 2,14kk; 1Jn 1,5-3,24; Jn 3,36). "Mivel még nem teljesedett be az ő nyugalmába való bemenetel ígérete, gondosan ügyeljünk arra, hogy közülünk senki le ne maradjon erről... Igyekezzünk tehát bemenni abba a nyugalomba, hogy senki el ne essék az ehhez hasonló engedetlenség következtében" (Zsid 4,1.11). Vagyis megtörténhet, hogy a hívők engedetlenségük következtében elesnek, és lemaradnak az Isten nyugalmába való bemenetelről. 
4. "Mert ha szándékosan vétkezünk az igazság teljes megismerése után, nincs többé bűneinkért való áldozat, hanem az ítéletnek valami félelmes várása, amikor tűz lángja fogja megemészteni az ellenszegülőket. Ha valaki elveti Mózes törvényét, az két vagy három tanú vallomása alapján irgalom nélkül meghal. Mit gondoltok: mennyivel súlyosabb büntetésre lesz méltó az, aki Isten Fiát lábbal tapodja, a szövetség vérét, amellyel megszenteltetett, közönségesnek tartja, és a kegyelem Lelkét megcsúfolja? Mert ismerjük azt, aki így szólt: 'Enyém a bosszúállás, én megfizetek.' És ismét: 'Az Úr megítéli az ő népét.' Félelmetes dolog az élő Isten kezébe esni" (Zsid 10,26-31; vö. 35-39. v.). Ebből az is kiderül, hogy a szándékos (külső) bűn következtében veszítjük el az üdvösségünket, vagyis ha előre megfontoltan olyasmit teszünk (mondunk), amiről tudjuk, hogy ellentétes Isten kijelentett akaratával. Vö. Jak 1,15: "Azután a kívánság megfoganva bűnt szül, a bűn pedig kiteljesedve halált nemz" - itt nyilván nem [csak] a testi halálról van szó, mint ahogy az 1Jn 5,16-18-ban sem ("halálos bűn"). Ld. még 1Jn 3,9: "Aki az Istentől született, az nem cselekszik bűnt, mert az ő magja van benne, és nem vétkezhet, mert az Istentől született". Valójában a szándékos (tudatos) bűn csupán jelzi, hogy az embernek már nincs valódi, üdvözítő hite, s ez utóbbi miatt nincs üdvössége. Azonban amint az előző pontban láttuk (Zsid 4,11), az Ige sem fejezi ki mindig ezt a finom különbséget (ld. a fenti I.3.b pontot). 
5. "Ügyeljetek arra, hogy senki se hajoljon el Isten kegyelmétől, hogy a keserűségnek a gyökere felnövekedve kárt ne okozzon, és sokakat meg ne fertőzzön... Vigyázzatok, hogy el ne utasítsátok azt, aki szól! Mert ha azok nem menekültek meg, akik elutasították azt, aki a Földön adott kijelentést, mennyivel kevésbé menekülünk meg mi, ha elfordulunk attól, aki a Mennyből szól hozzánk... Mert a mi Istenünk emésztő tűz" (Zsid 12,15.25.29). Ezek szerint a hívők elhajolhatnak Isten kegyelmétől, s Őt elutasítva nem menekülnek meg. 
6. "Mert ha az Úrnak és az Üdvözítő Jézus Krisztusnak megismerése által megszabadultak a világ förtelmeitől, de ismét belekeveredve azokba elbuknak; ez az utóbbi állapotuk rosszabb lesz az elsőnél. Mert jobb lett volna nekik, ha meg sem ismerik az igazság útját, minthogy azt megismerve elforduljanak a nekik adott szent parancsolattól" (2Pt 2,20k). Vagyis a Krisztust és az igazságot megismert, s a bűnből megszabadult hívők Isten parancsaitól elfordulva elbukhatnak, és így eredeti hitetlenségüknél is rosszabb állapotba kerülnek. 
7. Mindezekhez még hozzávehetjük Jézus szavait, melyeket a tanítványainak mondott: "Én vagyok az igazi szőlőtő, és az én Atyám a szőlősgazda. Azt a szőlővesszőt, amely nem terem gyümölcsöt énbennem, lemetszi; és amely gyümölcsöt terem, azt megtisztítja, hogy még több gyümölcsöt teremjen... Ha valaki nem marad énbennem, kivetik, mint a lemetszett vesszőt, és megszárad, összegyűjtik valamennyit, tűzre vetik és elégetik" (Jn 15,1-2.6). Az utolsó időkről szólva pedig kijelentette: "aki mindvégig kitart, az üdvözül" (Mt 10,21k). Az üdvözülésről a következőket is mondta: "Nem mindenki megy be a Mennyek országába, aki ezt mondja nekem: Uram, Uram, hanem csak az, aki cselekszi az én mennyei Atyám akaratát" (Mt 7,21). 
8. Pál alábbi szavai is összecsengnek ezzel: "[az evangélium] által üdvözültök is, ha megtartjátok úgy, ahogy én hirdettem is nektek, hacsak nem elhamarkodottan lettetek hívőkké" (1Kor 15,1k). Tehát az üdvözül, aki megtartja az evangéliumot, és nem elhamarkodottan lett hívővé (ami manapság a fent említett "hígított" evangélium hirdetése miatt alighanem igen gyakran előfordul). Az apostol másutt is megerősíti ezt: "Most viszont megbékéltetett emberi testében, halála által, hogy mint szenteket, hibátlanokat és feddhetetleneket állítson majd színe elé. Ha ugyan megmaradtok a hitben szilárdan és egyenesen, el nem tántorodva az evangélium reménységétől, amelyet hallottatok..." (Kol 1,22k). 
III. Az elbukás tanával szembeállított igék és érvek 
A fenti igéket csak körmönfont teológiai, írásmagyarázati bűvészmutatványok segítségével lehet úgy-ahogy összeegyeztetni az üdvösség elveszíthetetlenségének tanával. Az e tan mellett felhozott igék viszont könnyűszerrel összeegyeztethetők az üdvösség elveszíthetőségével. Lássuk most az utóbbi igék közül a leggyakrabban említetteket. 
1. A Jn 10,27-29-ben arról van szó, hogy Jézus "juhait", akik KÖVETIK őt, senki sem ragadhatja ki az ő kezéből - ez azonban nem jelenti azt, hogy maguk a juhok nem hagyhatják el Őt. Hasonló értelmű a Róm 8,31-39, melynek végén azt olvassuk: "sem magasság, sem mélység, sem semmiféle más teremtmény nem választhat el minket az Isten szeretetétől" - MÁS, azaz rajtunk kívüli. A Róma 8 nem teszi szükségszerűvé ezt az értelmezést (bár nem is cáfolja azt), de a Biblia többi része igen. Ugyanezt mondhatjuk el a Zsid 13,5-ről: "Nem maradok el tőled, sem el nem hagylak téged" - nem Isten hagyja el a tőle elforduló hívőt, hanem ő hagyja el Istent, ami nagy különbség! 
2. Az 1Jn 5,11-13 szerint már most tudhatjuk, hogy örök életünk van. De ez nem jelenti azt, hogy holnap is lesz, vagyis nem veszíthetjük el. Viszont az előbb említett igék alapján biztosak lehetünk benne, hogy ha hűek maradunk (megtartjuk a hitet), ha mi magunk nem utasítjuk el Istent, akkor ő mindvégig megtart minket - és számomra ez épp elég a biztonságtudathoz, az üdvbizonyossághoz! 
3. A Jn 1,12; Ef 1,5 és más Igék szerint Isten a fiaivá fogadott minket, s egyesek úgy vélik, hogy ezen nem változtathatunk. Bár egy hasonlatot általában nem lehet minden részletében alkalmazni, a törvény szerint a mi gyermekeink (úgy a fogadottak, mint a vér szerintiek) is méltatlanná válhatnak örökségük megkapására, s ki is tagadhatjuk őket. 
4. Az Ef 1,13k; 4,30 szerint Isten eljegyzett minket pecsétjével, a Szent Szellemmel, örökségünk zálogával. A pecsét jelenthet megerősítést, érvényesítést, ismertetőjelet, de nem feltétlenül örök érvényű: össze lehet törni - a Szellemet megszomoríthatjuk, sőt ki is olthatjuk (Ef 4,30; 1Thessz 5,19). Isten persze nemcsak az előleget (zálogot), hanem a teljes jutalmat (az örök üdvösséget) is meg akarja adni nekünk, de ez függ a hitünk állhatatosságától. Ahogy Hümenaiosz és Alexandrosz hajótörést szenvedett a hitben, és a Sátán kezébe került (tehát nem volt többé Istené és az ő Szelleméé), úgy ez másokkal is megeshet (1Tim 1,19k). 
5. Egyesek azt vetik ellene az üdvösség elveszíthetőségének, hogy ily módon az embernek hol van üdvössége, hol nincs. Valóban ez következik abból, ha a hitet dinamikus dologként fogjuk föl (s a fenti igék egyértelműen ezt támasztják alá), nem pedig statikus valamiként, melyet ha az ember egyszer megszerez, akkor örökre az övé marad. Azonban valószínűnek tartom, hogy aki nem mentes tartósan a szándékos bűntől, annak nincs üdvössége: talán csak felébredt, de még újjá nem született ember, vagy éppen visszaesett hívő, aki bűneivel küszködve, de a teljes odaszánásra még el nem jutva próbál visszakapaszkodni az Úrhoz. Mindenesetre ne keverjük össze ezt a tant (melyet a tapasztalat is megerősít, hiszen tudjuk, hogy egyes újjászületett keresztények elfordulnak Istentől, és végleg úgy is maradhatnak) a cselekedetek általi üdvösség tévtanával (ld. az I.3.b. pontot). 
6. Az is félreértés, hogy akik hozzám hasonlóan gondolkodnak, azok csupán félelemből engedelmeskednek Istennek. Mi sem áll távolabb az igazságtól! Tudom, hogy az üdvösségem Isten ajándéka, nem a cselekedeteim következménye, és hálás szeretetből igyekszem engedelmeskedni Atyámnak, aki ennyire szeret. Azonban Isten jól ismeri a fajtánkat, ezért bőven ellátott minket súlyos figyelmeztetésekkel arra az esetre, ha nem menne a szívből, szeretetből jövő engedelmesség. S ahogy látom, ez igen gyakran nem megy, és ha megy is valahogy, milyen ritka manapság az igazi odaadás, az ISTENÉRT hozott komoly áldozat! Ennek részben az az oka, hogy Isten figyelmeztetéseit eleresztettük a fülünk mellett. Elhitettük magunkkal, hogy ma már nem bánhat olyan keményen az emberekkel (különösen velünk, hívőkkel), mint az Ószövetségben (akár a saját népével is), vagy az újszövetségi kor elején. 
7. A mai kereszténység zömének helyzetét így látom: Kényelmesen eléldegélünk egy langyos eufóriában (abban a hiszemben, hogy a jövőbeli bűneink is meg vannak bocsátva, tehát bármit tehetünk: ha éppen kedvünk szottyan, fáradozhatunk valamiféle túlvilági jutalomért, de egyébként nyugodtan megelégedhetünk a földi dolgokkal, esetleg bevonva mindezt egy kis keresztény mázzal), azt gondolva, hogy ez a normális keresztény élet; lényegében figyelmen kívül hagyva egyrészt a körülöttünk kárhozat felé rohanó lelkeket, másrészt a hatalmas fizikai és lelki nyomort; megfeledkezve arról, hogy nem Isten van értünk ("szükségünk van egy Megváltóra, aki kihúz a slamasztikából"), hanem mi vagyunk Istenért, a Teremtőnkért és Megtartónkért, akinek egész valónkkal, életünk minden részletével és percével tartozunk, s akinek felfoghatatlan szeretete szorongat minket, és arra késztet, hogy teljes szívünkből, lelkünkből és erőnkből viszontszeressük és szolgáljuk őt. Persze ő nem leli kedvét abban, ha mindezt csak félelemből tesszük, de ne akarjuk elhagyni az Ó- és az Újszövetségből az istenfélelemre vonatkozó és az azt serkenteni hivatott súlyos figyelmeztetéseket sem. Ellenkező esetben a valóság elől menekülünk, amellyel ő szembesíteni akar minket - mert tényleg szeret bennünket. 
8. A kemény valóság az, hogy Isten a hamisságot követőknek "haraggal és bosszúállással fizet majd; gyötrelem és szorongás lesz a része minden ember lelkének, aki a rosszat cselekszi" (Róm 2,8); s eljön "a harag napja, amikor az Isten nyilvánvalóvá teszi, hogy igazságosan ítél; mert mindenkinek cselekedetei szerint fog megfizetni" (5-6. v.). A valóság az, hogy aki nem jár engedelmesen Istennel, az nagy bajban van már most: elszakadt életének forrásától, és olyan útra lépett, amelynek vége az (örök) halál. Hiába áltatja magát azzal, hogy "ismeri az Istent" (hiszen még nyíltan nem tagadta meg), miközben "cselekedeteivel tagadja" (Tit 1,16). A valóság az, hogy "a hit... halott cselekedetek nélkül" (Jak 2,26), s az engedelmesség nélküli hit fából vaskarika - a kettő elválaszthatatlanul összetartozik, amint a Jn 3,36 is mutatja: "Aki hisz a Fiúban, annak örök élete van, aki pedig nem ENGEDELMESKEDIK a Fiúnak, nem lát majd életet, hanem az Isten haragja marad rajta". Nem azért kell engedelmeskednünk, hogy ne haljunk meg, de ÉLNI (spirituális értelemben) csak engedelmeskedve lehet. Ld. 1Jn 3,6: "Aki Őbenne marad, az nem vétkezik: aki vétkezik, az nem látta őt, és nem is ismeri őt." Az Istenen kívüli élet nem nevezhető (lelki/szellemi) életnek. Egy biatorbágyi testvértől hallottam (aki a Cselényi László vezette Magyar Belmisszióval áll kapcsolatban): "A kereszténységnek nem az a lényege, hogy Isten megbocsátotta a bűneinket, hanem az, hogy Övé az uralom az életünkben." 
9. Ugye ismerős a történet: Két álarcos férfi jelenik meg az istentiszteleten, s a jelenlevőkre gépfegyvert szegezve kijelentik: "Csak az maradjon bent, aki Krisztushoz tartozónak vallja magát, és kész meghalni érte!" Miután a döntő többség sietve távozik, a férfiak leveszik a maszkot, és azt mondják: "Hála Istennek, megszabadultunk az összes képmutatótól. Mostmár tudjuk, kivel vállalhatunk közösséget. Kezdjük testvérek az istentisztelet." 
10. Mindezek tudatában ne vegyük félvállról a bűnt se magunkban, se a testvéreinkben, hanem "félelemmel és rettegéssel munkáljuk üdvösségünket, mert Isten az, aki munkálja bennünk mind az akarást, mind a cselekvést az ő tetszésének megfelelően" (Fil 2,12k). Ez nem azt jelenti, hogy féljünk az üdvösségünk elveszítésétől. A Szent Szellem meggyőzi a hívőt arról, hogy üdvössége van (Róm 8,16; 1Jn 5,11-13). Én is meg vagyok erről győződve, s nem félek az elveszítésétől, mivel bízom Isten megtartó erejében. Ha mégis elbuknék, elveszíteném az üdvösségem, de Istennél készen van az irgalom és a bűnbocsánat: visszatérhetnék őhozzá. Inkább arról van szó, hogy (isten)félelemmel munkálkodjunk az üdvösségünk megszerzésén/megtartásán, bízva az Ő megtartó kegyelmében. Félni csak annak kell, aki szándékosan vétkezik szavaival vagy tetteivel: az 1Jn 3,9 és más igék szerint az ilyen embernek nincs üdvössége - azonban ő is bármikor megtérhet és üdvözülhet. A wesleyánus szentségmozgalom (pl. a Metodista Egyház és az Üdvhadsereg, ld. A teljes megszentelődés értelmezése a szentségmozgalom hazai ágaiban) az elbukás tanának is híve (akárcsak Grant R. Osborne, aki le is írja ezt "A hermeneutika spirálja" c. könyvében, melyet a Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány [KIA] adott ki). Ld. még a teljes megszentelődésről és a szándékos bűnről írtakat is. 
"Hargitai Róbert (e-mail: hivo @ hivo . hu; honlap: www.hivo.hu), Budapest, 2006.03.
Változtatás nélkül, ezzel a teljes forrásmegjelöléssel szabadon másolható."